Українська поліцеїстика: теорія, законодавство, практика
НАПРЯМИ РОБОТИ СЛУЖБИ ОСВІТНЬОЇ БЕЗПЕКИ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ У СФЕРІ ЗАХИСТУ ПРАВ ДІТЕЙ
У статті розглянуто напрями діяльності Служби освітньої безпеки Національної поліції України у закладах загальної середньої освіти. Виокремлено такі напрями роботи поліцейських Служби освітньої безпеки: профілактична діяльність; забезпечення охорони освітнього середовища; реагування на надзвичайні ситуації; реагування на випадки правопорушень та надання консультативно-методичної підтримки, що спрямовані на забезпечення безпечного освітнього середовища, запобігання правопорушенням, протидію булінгу, реагування на надзвичайні події та формування правової культури учасників освітнього процесу. Акцентовано, що їх реалізація ґрунтується на положеннях чинних нормативно-правових актів та інтегрується в загальнодержавну систему захисту прав дитини.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВИКОРИСТАННЯ БЕЗПІЛОТНИХ ПОВІТРЯНИХ СУДЕН У ДІЯЛЬНОСТІ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ
У статті досліджено організаційно-правові засади використання безпілотних повітряних суден у діяльності Національної поліції України. Розкрито основні напрями їх застосування, зокрема під час розслідувань, пошуку зниклих осіб, охорони правопорядку. Акцентовано на ефективності безпілотних повітряних суден, зроблено висновок, що інтеграція безпілотних повітряних суден у діяльність поліції відкриває значні можливості, але вимагає системного підходу до вирішення правових, технічних та кадрових викликів.
ПРЕВЕНТИВНА ДІЯЛЬНІСТЬ ПОЛІЦІЇ: ТЕОРІЯ ТА ПРАКТИКА ФОРМУВАННЯ БЕЗПЕКОВОГО СЕРЕДОВИЩА
Статтю присвячено дослідженню ролі підрозділів превентивної діяльності Національної поліції України як ключових суб’єктів реалізації державної політики у сфері формування безпекового середовища. Розкрито теоретичні засади превентивної функції поліції, її місце у системі публічного управління та взаємодії з громадськістю. Окрему увагу приділено практичним аспектам діяльності превентивних підрозділів, зокрема впровадженню інноваційних підходів до профілактики правопорушень, розвитку партнерських відносин із населенням, місцевими органами влади та громадськими організаціями.Протягом останніх років одним з офіційно визначених пріоритетів діяльності Національної поліції України стало формування безпечного освітнього середовища. Цей напрям реалізується через комплекс заходів, спрямованих на протидію булінгу, домашньому насильству та іншим соціально небезпечним явищам. Як зазначено на офіційному сайті МВС та у виступах міністра внутрішніх справ України І.В. Клименка, розвиток Концепції безпекового середовища в Україні до 2026 р. передбачає активне впровадження превентивних заходів, що робить тему особливо актуальною.
МІЖНАРОДНО-ПРАВОВІ ПІДХОДИ ДО РЕГУЛЮВАННЯ ЕКСПЛУАТАЦІЇ БЕЗПІЛОТНИХ АВІАЦІЙНИХ СИСТЕМ: ПЕРСПЕКТИВИ ДЛЯ НАЦІОНАЛЬНОГО ЗАКОНОДАВСТВА УКРАЇНИ
У статті проаналізовано міжнародно-правові підходи до правового регулювання експлуатації безпілотних авіаційних систем. Сформульовано пропозиції до національного законодавства в указаній сфері суспільних відносин. Обґрунтовано необхідність розроблення «Концепції розвитку національної системи підготовки та допуску операторів БпЛА до виконання польотів у єдиному повітряному просторі України на 2026–2036 роки». Визначено цілі вищевказаної Концепції, яка спрямована на формування єдиної нормативної бази для підготовки операторів БпЛА різних рівнів і спеціалізацій; забезпечення взаємної сумісності програм підготовки у військовому та цивільному секторах; упровадження міжнародних стандартів (зокрема ICAO, EASA, NATO STANAG) у національну систему сертифікації; створення механізмів державного та громадського контролю за якістю навчання; розвиток навчально-тренувальної інфраструктури (включно з віртуальними симуляторами, полігонами та випробувальними майданчиками); стимулювання інновацій у сфері методик підготовки операторів, зокрема з урахуванням досвіду бойового застосування БпЛА.
НАЦІОНАЛЬНА ПОЛІЦІЯ У СИСТЕМІ ПРОТИДІЇ ЗЛОЧИННОСТІ В УКРАЇНІ
У статті розглядається Національна поліція у системі протидії злочинності в Україні. Проаналізовано правову основу діяльності Національної поліції, зокрема її функціональне місце у правоохоронній системі України відповідно до Конституції України та Закону «Про Національну поліцію». Доведено, що Національна поліція України відіграє ключову роль у боротьбі зі злочинністю, виконуючи як превентивні, так і каральні функції у межах своїх законодавчо визначених повноважень. У сучасних умовах, зважаючи на зміни у правовій системі, військову агресію проти України та погіршення криміногенної ситуації, значення її діяльності суттєво зросло. Основні завдання поліції включають не лише оперативне реагування на злочини, а й активну участь у профілактичній роботі, налагодженні взаємодії з громадянами та розвитку інформаційно-аналітичних інструментів. Таким чином, Національна поліція постає не просто виконавчим органом, відповідальним за громадський порядок, а й стратегічним учасником державної кримінальної політики. Її розвиток має базуватися на принципах законності, прозорості, професіоналізму та суспільної довіри.
УДОСКОНАЛЕННЯ КВАЛІФІКАЦІЇ ПІЛОТІВ БЕЗПІЛОТНИХ АВІАЦІЙНИХ СИСТЕМ У КОНТЕКСТІ МІЖНАРОДНОГО ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ
У статті проаналізовано міжнародно-правові акти та наукову літературу у сфері підготовки пілотів безпілотних авіаційних систем. Надано пропозиції щодо вдосконалення національного адміністративно-правового механізму підготовки пілотів безпілотних авіаційних систем. Констатовано, що світові тенденції у сфері розвитку авіаційних і безпекових технологій демонструють постійне розширення сфер застосування безпілотних літальних апаратів. Підкреслено стрімку модернізацію нормативно-правового регулювання механізму підготовки пілотів безпілотних авіаційних систем, удосконалення системи підготовки операторів та технічного персоналу, а також динамічне зростання промислового сектору, орієнтованого на розроблення, виробництво та інтеграцію безпілотних авіаційних систем. Проаналізовано законодавчі ініціативи провідних країн Європи, Північної Америки та Азії та виявлено стійку тенденцію до формування цілісного, багатоаспектного підходу до регулювання використання БпЛА, що охоплює як технічні, так і організаційно-правові аспекти. Зосереджено увагу на формуванні стандартів професійної підготовки операторів БпЛА, що визнається одним із ключових чинників безпеки польотів та ефективності застосування безпілотних систем.
ДОТРИМАННЯ ПРАВ ЛЮДИНИ У ПРОЦЕСІ ВИКОРИСТАННЯ ІНФОРМАЦІЙНИХ РЕСУРСІВ У ДІЯЛЬНОСТІ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ
Використання інформаційних ресурсів поліцією пов’язане з обробкою (опрацюванням) значних обсягів інформації. Серед її різновидів окреме місце посідає інформація про особу (персональні дані).Захист персональних даних, як указано, наприклад, у пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «С. і Марпер проти Сполученого Королівства» від 4 грудня 2008 р. (заяви №№ 30562/04 та 30566/04), має фундаментальне значення для здійснення особою свого права на повагу до приватного та сімейного життя (ст. 8 Європейської конвенції з прав людини). Національне законодавство повинно передбачати належні гарантії для запобігання будь-якому такому використанню персональних даних, яке може суперечити гарантіям цієї статті. Потреба в таких запобіжних заходах є ще більшою, коли йдеться про захист персональних даних, що проходять автоматичну обробку, тим паче коли такі дані використовуються для цілей поліції.Так, ст. 8 Європейської конвенції з прав людини закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла та до таємниці кореспонденції. Хоча дане право не є абсолютним, і воно може, звичайно, бути обмеженим. Органи державної влади можуть втручатися у здійснення цього права, але не інакше, як згідно із законом, коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров’я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.Головною умовою правомірності втручання є наявність прямої вказівки на це в законі. Окрім того, є й інші важливі вимоги, а саме: якість закону, пропорційність утручання тощо. Відповідно, працівники Національної поліції повинні чітко знати вимоги законодавства про захист персональних даних, адже кожного дня вони стикаються з необхідністю здійснення різних операцій з обробки персональних даних. Звідси ми можемо тлумачити зміст обов’язку працівників поліції щодо дотримання прав людини та громадянина, і зокрема дотримання права на невтручання в особисте і сімейне життя, передбаченого ст. 32 Конституції України.
ПРАВОВІ ЗАСАДИ ЗАСТОСУВАННЯ ПРИМУСУ В ДІЯЛЬНОСТІ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ: АНАЛІЗ ЗАРУБІЖНОГО ДОСВІДУ
У статті розглядаються правові засади застосування примусу в діяльності Національної поліції України, а саме аналіз зарубіжного досвіду. Визначено, що аналіз зарубіжного досвіду Німеччини, Великобританії, Франції та Грузії свідчить, що правові основи застосування примусу поліцією ґрунтуються на чітких нормативних правилах, принципі пропорційності та підзвітності. У Німеччині акцент спрямований на федеративне регулювання і жорсткий контроль за дотриманням прав людини. У Великобританії визначальним є принцип «мінімальної необхідної сили» та система незалежного громадського контролю. Франція виділяється детальною регламентацією процедур і значною увагою до превентивних заходів. Грузія демонструє успіх впровадження глибинних реформ поліції, які сприяли зростанню довіри населення. Для України адаптація найкращих практик цих моделей може стати важливим фундаментом для вдосконалення правових засад діяльності Національної поліції. Це включає посилення законодавчої чіткості, впровадження дієвих механізмів контролю, закріплення принципу пропорційності як ключового та підвищення рівня професійної підготовки кадрів. Застосування міжнародних стандартів разом із врахуванням зарубіжного досвіду сприятиме зміцненню балансу між забезпеченням публічного порядку та захистом прав людини, що є важливим елементом демократичного розвитку правоохоронної системи країни.
ПРОБЛЕМИ ВСТАНОВЛЕННЯ СТАТУСУ ОСОБИ, ЗНИКЛОЇ БЕЗВІСТИ ЗА ОСОБЛИВИХ ОБСТАВИН, У ЗАКОНОДАВСТВІ УКРАЇНИ
У статті визначено основні аспекти та ключові положення законодавчої політики щодо встановлення статусу зниклих безвісти за особливих обставин, що спрямована на впровадження чітких правових механізмів для врегулювання даної проблеми, основна мета якої – гарантування захисту прав зниклих безвісти за особливих обставин, а також їхніх близьких родичів та членів сім’ї. Ключові завдання такої політики включають розроблення процедур для офіційного визнання статусу зниклого безвісти за особливих обставин, забезпечення доступу до необхідної правової підтримки та надання допомоги у питаннях соціального забезпечення.
ЩОДО ДЕЯКИХ ПИТАНЬ ЗАХИСТУ ПРАВ ОСІБ, ПОСТРАЖДАЛИХ ВІД ВІЙСЬКОВОЇ АГРЕСІЇ РОСІЇ ПРОТИ УКРАЇНИ
Статтю присвячено дослідженню проблем захисту соціальних прав осіб, які постраждали від військової агресії росії проти України. Проаналізовано нормативні акти та практику застосування законодавства щодо зазначеної категорії осіб. Акцентовано увагу на тому, що законодавством не визначено категорії громадян, які визнаються постраждалими від військової агресії росії проти України. Зроблено висновок про необхідність законодавчого закріплення цих категорій із метою недискримінації та уніфікації соціального забезпечення та надання соціальних послуг. Наголошено, що особи, які постраждали від російської агресії, мають такий самий конституційний статус, як і інші громадяни, а закони та підзаконні акти можуть прийматися для розширення гарантій дотримання прав таких осіб, а не звуження змісту чи обсягу їхніх прав. Визначено відмінності щодо соціального захисту осіб, переміщених із територій, окупованих до 24 лютого 2022 р. Запропоновано заходи щодо уніфікованого підходу до соціального захисту осіб, які постраждали від агресії росії проти України, із метою виключення дискримінації цієї категорії осіб. Проаналізовано законопроєкти, зареєстровані у Верховній Раді України, та зроблено пропозиції щодо вдосконалення законодавства про соціальний захист. Із метою недопущення дискримінації осіб, що знаходяться на окупованій території України, пропонується вдосконалити механізм виплати їм пенсій за минулий час. Запропоновано встановити можливість визнавати та підтверджувати в адміністративному порядку акти цивільного стану, що мали місце на тимчасово окупованій території. Зазначенона необхідності створення в Україні сучасної системи соціального захисту, орієнтованої на забезпечення громадян соціальними правами й гарантіями, підтримку уразливих груп населення, зокрема осіб, які постраждали у зв’язку з військовою агресією росії проти України.
РОЛЬ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ У ФОРМУВАННІ СТАЛОЇ СИСТЕМИ ВЕЛОСИПЕДНОЇ ОСВІТИ В УКРАЇНІ
Статтю присвячено дослідженню ролі Національної поліції у формуванні сталої системи велосипедної освіти в Україні. Проаналізовано навчальну програму предмета «Основи здоров’я», яка була доповнена темами з безпеки руху на велосипеді. Обґрунтовано доцільність залучення працівників Національної поліції до проведення занять із безпечної їзди на велосипеді для школярів. На основі аналізу міжнародного досвіду та українських реалій запропоновано базові стандарти організації навчальних занять, які адаптовані до вікових особливостей та правового статусу юних велосипедистів.
ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ТА МІЖНАРОДНЕ СПІВРОБІТНИЦТВО НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ У ПРОТИДІЇ ТОРГІВЛІ ЛЮДЬМИ: ОПТИМІЗАЦІЯ ОБМІНУ ДОСВІДОМ ТА ПОСИЛЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ
У статті подано дослідження критичної ролі штучного інтелекту (далі – ШІ) та міжнародного співробітництва в посиленні можливостей Національної поліції України у протидії такому складному транснаціональному злочину, як торгівля людьми. Цей злочин не лише є грубим порушенням національного законодавства, а й посягає на фундаментальні права та свободи людини, закріплені у міжнародному праві, такі як право на життя, свободу та особисту недоторканність. У роботі, яка послуговується методами аналізу, синтезу, системного підходу, прогнозування та концептуального аналізу, комплексно розглядається, як інтеграція передових ШІ-технологій, зокрема Big Data, аналітики, розпізнавання образів та природної мови, а також прогнозної аналітики може трансформувати традиційні підходи до виявлення, розслідування та попередження злочинів, забезпечуючи більш проактивну та цілеспрямовану боротьбу з організованими злочинними угрупованнями. Особлива увага приділяється потенціалу ШІ в оптимізації міжнародного обміну досвідом та розвідувальною інформацією. Аналізуються можливості ШІ у виявленні підозрілих патернів, у прогнозній аналітиці, ідентифікації жертв та автоматизації рутинних завдань. Розглядаються перспективи створення уніфікованих міжнародних платформ для обміну даними, які завдяки ШІ зможуть автоматично обробляти та перекладати інформацію, виявляючи приховані транснаціональні зв’язки.Підкреслюється важливість створення спільних аналітичних центрів, де ШІ виступатиме як потужний інтелектуальний помічник, значно прискорюючи складні розслідування та сприяючи швидшому реагуванню на випадки порушень прав людини. У роботі також ідентифіковано ключові виклики на шляху впровадження цих інноваційних підходів, етичні дилеми, питання конфіденційності даних, потреба у відповідній технічній інфраструктурі та кваліфікованих кадрах та інвестиціях для відповідного навчання персоналу. Стаття підкреслює, що системне впровадження ШІ у співпраці з міжнародними партнерами є ключовим для прогресу у боротьбі з торгівлею людьми.Метою наукової розвідки є обґрунтування необхідності та шляхів подальшого вдосконалення механізмів протидії торгівлі людьми через синергію штучного інтелекту.
ҐЕНЕЗА ТА ЕВОЛЮЦІЯ АГЕНТСТВА ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ ЗІ СПІВРОБІТНИЦТВА У СФЕРІ ПРАВООХОРОННОЇ ДІЯЛЬНОСТІ (ЄВРОПОЛУ)
Наукову публікацію присвячено дослідженню історичних аспектів становлення та розвитку Агентства Європейського Союзу зі співробітництва у сфері правоохоронної діяльності (Європолу).Зроблено спробу теоретичного осмислення феномену європейського поліцейського відомства через призму європейської інтеграції. Звернено увагу, що ідея створення платформи для співпраці між органами поліції європейських держав із метою попередження транскордонних загроз та ризиків внутрішньої безпеки в рамках Європейського Союзу з’явилася на порядку денному європейської інтеграції у середині 70-х років ХХ ст., проте лише в Маастрихтській угоді про утворення Євро- пейського Союзу 1992 р. був підтверджений намір заснувати європейську поліцейську службу для поліпшення співробітництва між країнами – членами ЄС у боротьбі з торгівлею наркотичними речовинами, тероризмом та іншими тяжкими формами міжнародної організованої злочинності.Визначено, що успішність реалізації стратегічного курсу Української держави на набуття член- ства в Європейському Союзі не в останню чергу залежить від налагодження ефективного співро- бітництва з державами – членами Європейського Союзу та його органами у сфері правопорядку та правосуддя.
ПСИХОЛОГІЧНА ОЦІНКА ПРАВДИВОСТІ ПОКАЗАНЬ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: ІНСТРУМЕНТАЛЬНІ ТА НЕІНСТРУМЕНТАЛЬНІ ПІДХОДИ
У статті представлено результати порівняльного дослідження методів оцінки достовірності показань свідків з арсеналу європейського та українського кримінального судочинства та судово-психологічної експертологічної практики (лай-детекція). Потреба цього дослідження продиктована низкою питань, перш за все різних форм протидії розслідуванню злочинів і правосуддя, таких як неправдиві показання, неправдиві докази, значне посилення агресивності, що пов’язане з приховуванням злочину, а також підвищенням ролі експерта-психолога в судочинстві. За зразок одного з типових та відомих англомовних методів лай-детекції вибрано методики SVA, СBCA тощо, а також процесуальне інтерв’ю за Рейдом. Ретельно проаналізовано сучасний стан диференційної психологічної оцінки достовірності показань свідків, потерпілих, підозрюваних в українській судово-експертологічній практиці. Показано особливості застосування судово-психологічної експертизи (за відеозаписом) щодо встановлення розбіжностей між правдивими та неправдивими показаннями.Представлено детальний огляд поняття психологічної достовірності. Зроблено висновок про позитивний досвід західної/вітчизняної системи диференційної психологічної оцінки достовірності показань та необхідність контролю «критичних зон» завідомо неправдивих свідчень. Надбання системи лай-детекції доводять свою корисність у розвитку українського доказового права і судової та експертологічної практики в умовах воєнного стану.
ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ВИКОНАННЯ КОМІСІЙНИХ СУДОВИХ ЕКСПЕРТНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ
У статті здійснено аналіз спільної діяльності комісії судових експертів у процесі виконання ними судових експертних досліджень. Визначено психологічні аспекти проведення експертизи комісією судових експертів, такі як: етичні вимоги до експертів (неупередженість, об’єктивність); конфіденційність та заборона на використання службового становища в особистих цілях; психологічна взаємодія між членами комісії; ефективна комунікація між ними; об’єктивний аналіз усіх аспектів дослідження, щоб висновок був максимально достовірним.
КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВОПОРУШЕННЯ, ПЕРЕДБАЧЕНЕ Ч. 2 СТ. 310 КК УКРАЇНИ: ОКРЕМІ ПИТАННЯ КРИМІНАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ
У статті проведено аналіз судової практики щодо форм реалізації кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 310 КК України: засудження винного, що виражається в обвинувальному вироку суду, від реального відбування якого особа звільняється з іспитовим терміном на підставі ч. 1 ст. 75 КК України, та реальне відбування винним призначеного йому судом покарання у виді позбавлення чи обмеження волі. Розглянуто кваліфікуючі ознаки злочину: вчинено особою, яка була засуджена за цією статтею чи яка раніше вчинила одне з кримінальних правопорушень, передбачених статтями 307, 309, 311, 317 КК України, або вчинено за попередньою змовою групою осіб із метою збуту, а також незаконний посів або незаконне вирощування снотворного маку в кількості п’ятисот і більше рослин чи конопель у кількості п’ятдесят і більше рослин.Запропоновано законодавчі зміни шляхом внесення коректив щодо кількості рослин снотворного маку та конопель як особливо кваліфікуючої ознаки. Обґрунтовано пропозицію законодавчої новели щодо доповнення ст. 310 КК України частиною 3, що, на нашу думку, дасть змогу відмежувати випадки вчинення цього злочину «без мети збуту» від учинення таких діянь «із метою збуту».
ПОСИЛЕННЯ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА КРИМІНАЛЬНІ КОРУПЦІЙНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ: ОКРЕМІ АСПЕКТИ ЗОВНІШНЬОЇ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ
У статті розглянуто окремі аспекти посилення кримінальної відповідальності за корупційні правопорушення в Україні крізь призму зовнішньої кримінально-правової політики. Підкреслено, що корупція становить системну загрозу верховенству права, демократичним інститутам та міжнародній довірі, а для України, яка перебуває в умовах євроінтеграційних процесів і збройної агресії, боротьба з нею має стратегічне значення. Проаналізовано міжнародні стандарти протидії корупції, закріплені у Конвенції ООН проти корупції, Кримінальній конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією, а також у новітніх ініціативах ЄС. Визначено, що національне кримінальне законодавство України загалом відповідає базовим міжнародним вимогам, проте зберігаються суттєві прогалини, зокрема відсутність кримінальної відповідальності за корупційні правопорушення у приватному секторі та недостатній рівень захисту викривачів корупції.
АДМІНІСТРАТИВНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА НАВМИСНЕ КЕРОВАНЕ ЗАНЕСЕННЯ ТРАНСПОРТНОГО ЗАСОБУ (ДРИФТУВАННЯ): ЗАКОНОДАВЧІ ІНІЦІАТИВИ В УКРАЇНІ ТА ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД
Статтю присвячено дослідженню проблем запровадження в Україні адміністративної відповідальності за навмисне кероване занесення транспортного засобу (дрифтування). Особливу увагу приділено аналізу сучасних законодавчих ініціатив, які мають місце в Україні відносно встановлення адміністративної відповідальності за навмисне кероване занесення транспортного засобу (дрифтування). Зокрема, предметом аналізу стали положення проєкту закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо встановлення відповідальності за навмисне кероване занесення транспортного засобу (дрифтування)» (реєстр. № 9642 від 22.08.2023). Підкреслено, що від дрифтування як протиправного діяння слід відрізняти однойменний окремий вид автомобільного спорту. У зв’язку з наведеним, ураховуючи укорінення у вжитку терміна «дрифтування» («дрифт», «дрифтинг» тощо) для позначення виду автомобільного спорту та його офіційне визнання в Україні, а також із метою розмежування відповідних протиправних діянь та виду спорту (спортивних змагань тощо), постає питання у доцільності вибору більш точного терміна для позначення відповідного адміністративного правопорушення. Відзначено й інші недоліки законопроєкту № 9642: а) неможливість включення до диспозиції пропонованої ним ст. 122-6 КУпАП формулювання («порушення Правил дорожнього руху…») за умови безпосередньої відсутності у Постанові Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10.10.2001 заборони здійснювати навмисне кероване занесення транспортного засобу (дрифтування); б) окремі варіанти протиправної поведінки щодо дрифтування, які законопроєктом № 9642 пропонується визначити у межах окремого складу адміністративного правопорушення, за чинного регулювання вже є адміністративно караними діяннями. Аналіз зарубіжного досвіду показав, що у багатьох іноземних державах за сучасних умов кероване занесення транспортного засобу (дрифтування) за винятком дрифтування як виду автомобільного спорту є забороненою поведінкою (Грузія, США, Саудівська Аравія, Туреччина, Японія та ін.). Зроблено висновок про доцільність внесення змін до КУпАП та встановлення в Україні адміністративної відповідальності за навмисне кероване занесення транспортного засобу (дрифтування) у непризначених для цього місцях за умови доопрацювання законопроєкту № 9642.
ПРО ПЕРСПЕКТИВИ ВДОСКОНАЛЕННЯ ЗАКОНОДАВЧОГО ОПИСУ ОЗНАК ПРЕДМЕТІВ ЗЛОЧИНІВ, ПЕРЕДБАЧЕНИХ СТ. 114-2 КРИМІНАЛЬНОГО КОДЕКСУ УКРАЇНИ
У статті здійснено критичний аналіз нормативного опису ознак предметів злочинів, передбачених ст. 114-2 Кримінального кодексу України (далі – КК), що дало можливість виявити їхні основні недоліки та розробити науково обґрунтовані пропозиції, спрямовані на їх законодавче усунення.Зроблено загальний висновок про те, що чинна ст. 114-2 КК не є досконалою через відсутність у ній: конкретизованого визначення та переліку як офіційних джерел країн-партнерів, так і уповноважених державних органів, які мають право поширювати відповідну інформацію; вказівки на певні різновиди військово значущої інформації; уточнення, що відповідні відомості незалежно від їх попереднього поширення у відкритому доступі будь-якими особами: а) мають фактичний характер; б) дають можливість ідентифікації військових формувань не лише на місцевості, а й у часі тощо.Водночас доведено, що вказівка у ст. 114-2 КК на всі зазначені вище обставини суперечитиме правилам кримінального нормотворення. Через це аргументовано положення про те, що деталізований перелік та порядок поширення відповідної інформації має бути закріплений у релевантному наказі МОУ (або іншому нормативно-правовому акті, але не в КК), на кшталт чинного Наказу № 73, дія якого, проте, має поширюватися на необмежене коло суб’єктів. Натомість невиправдано громіздкі назва і диспозиції ст. 114-2 КК мають бути замінені на чітке та лаконічне формулювання «несанкціоноване поширення військово значущої інформації» (або інший подібний варіант), зміст якого мав би бути розкритий у відповідних положеннях регулюючого законодавства.
ВПЛИВ РІШЕНЬ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ НА КВАЛІФІКАЦІЮ ТОРГІВЛІ ЛЮДЬМИ
Статтю присвячено дослідженню проблем впливу рішень Європейського суду з прав людини на кваліфікацію торгівлі людьми. Указано, що сучасна форма рабства – торгівля людьми С викликає неабияке хвилювання та є злочином міжнародного характеру. Відзначено, що у ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. закріплено заборону рабства і примусової праці: нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані; ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов’язкову працю.Проаналізовано рішення Європейського суду з прав людини щодо порушень ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема справи Rantsev v. Cyprus and Russia, L.E. v. Greece, Chowdury and Others v. Greece, S.M. v. Croatia (Grand Chamber). Звернено увагу на те, що торгівля людьми підпадає під заборону, передбачену ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно держави – учасниці останньої мають позитивне зобов’язання: прийняти належну та комплексну правову базу для боротьби із цим кримінальним злочином; уживати захисних заходів щоразу, коли органам влади відомо або вони повинні були знати про серйозний ризик того, що особа стане жертвою торгівлі людьми; належним чином розслідувати ситуації потенційної торгівлі людьми.Зазначено, що у 22 вироках суду за ст. 149 КК України відсутні посилання на практику ЄСПЛ щодо застосування ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.Зроблено висновок, що під час тлумачення понять, що містяться у ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ спирається на Конвенцію про рабство 1926 р. (Siliadin v.France), Додаткову конвенцію про скасування рабства, работоргівлі та інститутів і звичаїв, подібних до рабства, Конвенцію № 29 МОП про примусову чи обов’язкову працю, Конвенцію Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми, а також Додатковий протокол про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками та дітьми, і покарання за неї, що доповнює Конвенцію ООН проти транснаціональної організованої злочинності 2000 р. (Rantsev v. Cyprus and Russia).Наголошено, що з огляду на досвід практики ЄСПЛ щодо заборони рабства і примусової праці та враховуючи положення ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», під час розгляду кримінальних проваджень, направлених до суду з обвинувальним актом за ст. 149 КК України, необхідно обов’язково враховувати рішення ЄСПЛ під час винесення вироків.
ЗАЛИШЕННЯ УЧАСНИКАМИ ДОРОЖНЬОГО РУХУ МІСЦЯ ДОРОЖНЬО-ТРАНСПОРТНОЇ ПРИГОДИ: АНАЛІЗ СТАНУ ПРОБЛЕМИ В УКРАЇНІ ТА ЗА КОРДОНОМ
Стаття аналізує феномен «Hit and Run» (залишення місця дорожньо-транспортної пригоди) на прикладі зарубіжного та вітчизняного досвіду. Виявлено, що попри негативні наслідки від таких інцидентів повна статистика щодо «Hit and Run» часто недоступна публічно. В Україні офіційні джерела не надають деталізованих даних щодо цього питання. Вибірковий аналіз судової ста- тистики (2020–2024 рр.) виявив тривожне зростання випадків залишення місця ДТП, що вимагає системного моніторингу та перегляду існуючих механізмів протидії.
ОЗНАКИ ПРОДОВЖУВАНОГО КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВОПОРУШЕННЯ У ПРАКТИЦІ ВЕРХОВНОГО СУДУ
У статті проаналізовано позиції Верховного Суду щодо розуміння ознак продовжуваного кримінального правопорушення. Особливу увагу приділено поняттям «тотожні діяння» та «єдиний кримінально протиправний намір». Обґрунтовано, що під тотожними потрібно розуміти юридично тотожні діяння, запропоновано їх визначення. З’ясовано, що поняття «єдиний кримінально протиправний намір» є ширшим, аніж «єдиний умисел», та розкрито його зміст. Установлено, що ВС розширив законодавчий перелік ознак продовжуваного кримінального правопорушення. Проаналізовано такі ознаки, як віддаленість тотожних діянь одне від одного проміжком часу та їх спрямованість на один і той самий об’єкт кримінально-правової охорони.
ПРИНЦИПИ ІНДИВІДУАЛІЗАЦІЇ ТА ДИФЕРЕНЦІАЦІЇ КРИМІНАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ
У статті розглянуто теоретичні та практичні аспекти реалізації принципів індивідуалізації та диференціації відповідальності. Аргументовано, що ефективність запобігання злочинам, зокрема, залежить від реалізації принципів кримінального права, у тому числі та головним чином принципів диференціації та індивідуалізації, а також пропорційності. Установлено, що некоректне врахування всіх обставин справи, особливостей особи винного та його поведінки щодо вчиненого правопорушення може призвести до м’якшого або суворішого покарання, ніж те, на яке заслуговує особа, та не досягнути цілей призначення покарання та застосування інших засобів кримінально-правового реагування.
КРИМІНАЛЬНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ, ПОВ’ЯЗАНІ З КОРУПЦІЄЮ: АНАЛІЗ СУДОВОЇ ПРАКТИКИ
У статті проаналізовано практику застосування статей, які передбачають кримінальну відповідальність за декларування недостовірної інформації та неподання суб’єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.Установлено, що кримінальні правопорушення, пов’язані з корупцією, є достатньо поширеними суспільно небезпечними діяннями, які порушують установлений законом порядок декларування осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що спрямований забезпечити їхню доброчесність через прозорість діяльності та запобігання зловживанням у сфері державної влади та місцевого самоврядування.